TIHASE KALENDER
Vitali Bianki jutustuste motiividel
SÜGIS
Sügis! Milline ilu!
Hurraa! Kinni püüan!
Oi, mis see on? - Mitte "mis see on", vaid "kes see on"?
Oi, kukun, kukun!
Õudus! Rebase urus on keegi hirmus, puskleb!
Korralagedus! Ma olen närviline, mulle on rahu tarvis!
Oi, hukkun, hukkun! - Milline matslus! Meie omi pekstakse!
Oma uru juures pekstakse.
Laske läbi! - Ei, teie laske läbi! - Ei, teie! - Ei, teie! - Ei, teie!
Hukkun, hukkun!
Mul on hirm! - Ei, mul on hirm! - Ei, minul! - Ei, minul! - Ei, minul!
Seal urus on keegi kohutav, puskleb.
Ei karda rebast. - Ega öökulli. - Ärge kartke, karu ta kardab.
Miks sa nutad?
Loomakesest on kahju. Ta on ilmselt näljane.
Hukkun!
Kohe söödan teda. - Ei, mina söödan. - Ei, mina! - Ei, mina! - Ei, mina!
Oih, ptüi! - Talle ei maitse.
Ptüi! Oi-oi-oi! - Miski talle ei kõlba!
Ma püüdsin teile hiire. - Ei, mina püüdsin. - Ei, mina! - Ei, mina! - Ei, mina!
Milline pirtsutaja see on!
Oi, mina hukkun, aga te topite siia mingeid hiiri.
Ptüi, hiiri! - Ilmselt on hiirest talle vähe.
Milline jubedus! Ilmselt võib ta meid kõiki alla kugistada. - Võib.
Kõik, aitab! Võtan selle asja enda peale. Karu! Otsekohe tee selgeks, kes seal istub.
Kohe uurin välja.
Ei tule välja. - Kõik karule appi!
Ptüi, sina! Mida see veel tähendab? Iga sammu peale on siin urgusid kaevatud!
Nii ma sisse kukkusin.
Kui karjutakse "hukkun", tuleb välja tõmmata, mitte siin ohkida, selge?!
Nii et see on siis jänku. - Tavaline jänes.
Ei, mina olen ebatavaline.
Ebatavaliselt maitsev. - Ebatavaliselt isuäratav.
Seda küll mitte!
Ma tean täpselt, et olen ebatavaline, aga miks ma selline olen, ei mäleta.
Annan tõenduse, et see on tõepoolest ebatavaline jänku.
Nimega "Lehesadu". Kõik selle pärast, et ta sündis sügisel.
Jaa, jaa, jaa, muidugi, olen lehe...
Jaa, olen lehesajuline. Voh!
Aga kus ta ema on? Kes teda, vaesekest, toidab?
Oh, mind peab iga jänkuema toitma. Selline on looduse seadus.
Lehesaju jänkusid toidetakse ainult alguses, pärast jäetakse maha:
tegemist on palju, talv on tulekul.
Ebatavaline! - Ebatavaline!
Kõik jänkuemad teavad: kohtad lehesajulist, toida teda.
Ebatavaline! - Ebatavaline!
Noh, nüüd veendusite?!
Vaene jänkuke, toitmata!
Jänkuemad pole teda juba ammu kohanud. - Jaa.
Öökull, otsida pisikesele üks jänkuema! - Kuulen. - Aga mina, olen lihtsalt punane?
Tulevad, tulevad!
Jänkupoega toita, majutada, lapsendada!
Tõepoolest, ta on ebatavaline. Nii väike, aga juba iseseisev.
Ja julge. Meid kõiki hirmutas ära. - Ebatavaline.
Ebatavaline-ebatavaline.
Mina ka, kui tahate teada, olen ebatavaline.
Mina olen ka ebatavaline. - Mina oskan bassihäälega uhuutada.
Aga mina oskan, näete, nii teha.
Ebatavalised ühele poole, tavalised teisele poole.
Oi, aga kuhu Manjunja hani läheb? - Aga mina pole üldse ei loom ega lind.
Olen hernehirmutis. - Sa oled ebatavaline hernehirmutis!
Ebatavaline. - Hea. - Meeldiv. - Sõbralik.
Sain aru, sain aru!
Meil on kõik ebatavalised: päike, pilveke ja mets. Voh!
Jutustas Pastella